Ve stínu šibenice
Případ sovětského občana Timofeje Simulenka 

Jaroslav Rokoský

Po únoru 1948 likvidovala KSČ skutečné či domnělé odpůrce režimu. Znamenalo to tisíce zničených životů a poznamenaných osudů, za něž nebyl nikdo potrestán. Mezi nimi vyniká ojedinělý případ partyzána ruské národnosti Timofeje Simulenka. Muže vzpurné nátury, jenž byl odsouzen k trestu smrti. Na popravu čekal v krajské věznici v Uherském Hradišti. Jaká byla jeho minulost? Jaké jeho činy? Jakou zkušenost učinil s uherskohradišťskou věznicí? Jak dlouho pobýval na cele smrti? Podařilo se mu „vyváznout“? Jakou cenu zaplatil? 

Pátek 27. dubna 1951, Uherské Hradiště. Před pátou hodinou ranní přichází na dvůr krajské
soudní věznice první ze tří odsouzenců k trestu smrti, třicetiletý Alois Šimara, bývalý partyzán, který v únoru 1948 vstoupil do KSČ, aby se poté zapojil do protikomunistického odboje v rozvětvené a početné skupině Světlana. Druhým mužem byl sedmadvacetiletý Karel Zámečník, rovněž člen Světlany, ale současně spolupracovník Státní bezpečnosti, a to i ve věznici v Uherském Hradišti, kde pomáhal usvědčovat ostatní odbojáře, za což mu byl slibován mírnější trest. Poprava byla provedena bez závad, do tisku zpráva dána nebyla, uvádělo se ve zprávě pro ministra národní bezpečnosti Ladislava Kopřivu. Třetí protikomunistický partyzán z Valašska, Timofej Simulenko, na vězeňský dvůr vůbec nevyšel, zůstal na cele. Jeho poprava byla zatím odložena na neurčito.
Tito muži byli odsouzeni Státním soudem – oddělení Brno ve veřejném hlavním přelíčení, konaném ve dnech 10. – 13. července 1950 ve Vsetíně. V procesu, v němž bylo souzeno celkem 32 osob, je uveden Simulenko na čtvrtém místě s těmito osobními údaji: narozen 16. 6. 1916 v Pinkovce (SSSR), ruské národnosti, zemědělský dělník, posledně bytem Paseky-Ticho čp. 59. Trest smrti všem třem mužům potvrdil rozsudek Nejvyššího soudu ze dne 1. září 1950, v případě Simulenka pro údajný zločin velezrady (§ 1 zák. č. 231/48 Sb.), nedokonané loupeže (§§ 8, 190, 192 tr. z. z roku 1852), vydírání (§ 98b tr. z. z roku 1852) a omezování osobní svobody (§ 93 tr. z. z roku 1852). Jasno však bylo už před zasedáním Státního soudu, jenž potvrdil stranický verdikt. Bezpečnostní pětka KV KSČ v Gottwaldově rozhodla, aby byl trest smrti vynesen a skutečně vykonán u těchto mužů a navíc ještě u Ludvíka Šmotka, a to ve veřejném zájmu, neboť jde o osoby za peníze všeho schopné, přičemž Simulenka byl považován za člena Ruské osvobozenecké armády generála Vlasova.  Bezpečnostní komise ÚV KSČ rozhodnutí schválila s jedinou korekcí: mladému dělníkovi Šmotkovi nejvyšší trest změnila na doživotní těžký žalář.
V čem spočívalo Simulenkovo provinění? V lednu 1949 se setkal s vedoucím protikomunistické skupiny Světlana – Makyta Josefem Matůšem, který ho měl podrobně informovat o cílech skupiny. Simulenko po tomto rozhovoru do odbojové skupiny vstoupil. Jako její člen se zúčastnil 24. dubna 1949 taneční zábavy v Pozděchově, kde podle Státní bezpečnosti a třídní justice došlo k pokusu vraždy a nebezpečnému vyhrožování a kde i Simulenko se zbraní v ruce ohrožoval přítomné. Cos e tedy stalo? Pětice mužů, mezi nimiž byl i Simulenko, přepadla místního předsedu MNV a KSČ Františka Pavlána. Odbojáři mu před hostincem U Pospíchalů vyhrožovali násilím, jestliže bude pokračovat v dosavadní politické činnosti. Mířili na něj pistolemi, prohledali ho a strhli mu odznak KSČ. V pozdních večerních hodinách, kdy pouťová zábava byla v plném proudu, to vyvolalo náležitý rozruch. Jeden z účastníků zábavy se začal přetahovat se Šimarou o pistoli, přičemž vyšly dva výstřely. Jeden nešťastnou náhodou zasáhl Jaroslava Kratinu, strýce jednoho z odbojářů, do nohy. Je ironií osudu, že právě postřelený Kratina jim navrhl vytrestat místního komunistického funkcionáře. Státní bezpečnost celou nepovedenou akci odbojářů, kteří už také byli notně posilněni alkoholem, patřičně zveličila. Po příchodu do Pozděchova jsem zjistil, vypověděl samotný Simulenko do výslechového protokolu, že Šimara  se svými společníky jest částečně opilá a že se tito dohadují s místními občany kteří byli přítomni na pouťové taneční zábavě. Viděl jsem když Šimaru který se pokoušel vyhnati z hostince místní funkcionáře strany KSČ a tím pak rozbýti taneční zábavu, že Šimaru chytil pod krk František Sucháček, partyzán z Bratřejova. Na to Šimara vytáhl z kapsy pistoli a dvakráte ve rvačce proti Františku Sucháčkovi vystřelil. Výstřelamy Sucháčka však nezranil avšak jedním z výstřelů poranil Slávka Kratinu, rolníka z Pozděchova. Po ukončení střelby jsme pak všichni uprchli z Pozděchova pryč a odešli na Vařákovi paseky, kde jsme se ukryli… než došlo k této rvačce, byl námi všemi zadržen předseda AV [akčního výboru], jehož jménem já neznám, u kterého Antonín Kratina vykonal osobní prohlídku, při čemž mu z kapes všechno povyhazoval.
Dne 10. května 1949 se měl Simulenko zúčastnit loupežného přepadení řídícího učitele Chmely, který byl funkcionářem KSČ. Po půlnoci se odbojáři dostavili k jeho domu v Pozděchově, tloukli na okna a dveře, ale Chmela jim neotevřel. Simulenko navrhoval, aby do domu vnikli násilím a aby Chmelovi odebrali majetek. Padl také návrh, aby dveře rozstříleli. Ve skutečnosti vůbec k ničemu nedošlo, odbojáři zůstali stát před zavřenými dveřmi. Timofej Simulenko k tomu vypověděl, že Slávek Novosad z Pozděchova jim řekl, že předseda KSČ, který je místním řídícím učitelem, má u sebe v držení veškeré věci, které byly zabaveny manželce zatčeného učitele. Novosad je žádal, abychom tohoto předsedu KSČ z týrali a abychom mu sebrali všechny tyto věci, které si od manželky zatčeného učitele přivlastnil. Tyto věci pak měli odevzdat manželce zatčeného učitele. Na základě toho jsem navrhl já Šimarovi, abychom to s řídícím učitelem udělali tak, jak se to dělalo za války, t. j., aby jsme mu sebrali všechno co doma má, t. j. i jeho vlastní věci. Šimara však prohlásil, že to rozhodne on sám na místě podle toho, jak se bude onen předseda KSČ chovat. Podotýkám, pokračoval ve výpovědi Simulenko, že ze stýráním předsedy KSČ jsem plně souhlasil, tak jako ostatní členové skupiny… Cestou jsem navrhl Šimarovi, aby v případě, kdyby řídící učitel nechtěl nám otevříti jsme vylomili dveře jeho bytu a takto násilím vnikli do domu. Řídící učitel Chmela jim pochopitelně nechtěl odemknout a Šimara proto navrhoval, že rozstřílí zámek od domovních dveří, což ostatní zamítli, protože střelba by je mohla prozradit. Poněvadž se do domu nemohli dostat, tak rezignovali a odešli s nepořízenou.
Proč tedy tak vysoký trest? Podle vyšetřovatelů Státní bezpečnosti byl Simulenko aktivním členem teroristické skupiny Aloise Šimary, rozšiřoval protistátní letáky, které vydávala Světlana. Osobně si je vyzvedl od Matůše a rozšiřoval je v Tichově. Zúčastnil se všech akcí této skupiny, projevil souhlas se zamýšlenými násilnými akcemi skupiny, sám navrhl jejímu vedoucímu Šimarovi, aby skupina získávala zbraně přepadáváním stanic SNB. Dále navrhoval, aby skupina začala přepadávat peněžní ústavy, aby měla dostatek finančních prostředků pro odbojovou činnost. Usiloval o uskutečnění násilného zvratu lidově demokratického zřízení v ČSR. Přechovával ve svém domě členy této teroristické skupiny a opatřoval pro ně úkryt u různých pasekářů. Pro skupinu opatřil jednu vojenskou pušku s náboji. Chtěl odejít společně s ostatními členy skupiny do zahraničí, kde hodlal vstoupit do zahraniční armády a bojovat proti zřízení v ČSR. V zahraničí chtěl absolvovat parašutistický výcvik. Od svého záměru opustit republiku upustil jen proto, že hodlal sám vyhledat vedoucí představitele Světlany Rudolfa Lenharda a Josefa Matůše, s nimiž se chtěl zúčastnit boje za svržení lidově demokratického režimu v ČSR.
Odbojáři mluvili o lecčems, ale zůstalo jen u slov. U Simulenka sehrála svou roli i skutečnost, že bezpečnostním složkám se jej nepodařilo zadržet 4. června 1949. Tehdy se vydalo 5 příslušníků SNB a 4 příslušníci StB dvěma auty na Paseky, aby zatkli Timofeje Simulenka a Františka Ptáčka. Paseky jsou vzdáleny od Tichova přibližně 1 km a bydlely tam tři rodiny. Nejdříve vpadli do bytu Simulenka, kde ho nezastihli a provedli bezvýslednou domovní prohlídku. V případě Ptáčka byli úspěšní, Simulenko se skrýval poblíž domu a podařilo se mu utéct do lesa před sprškou střel (tři dávky ze samopalu, celkem 22 ran, tři rány z pistole).
Rozhodně však popírám a není pravdou, vypověděl Simulenko, že bych byl já střílel proti příslušníkům státní bezpečnosti, kteří se mě začátkem měsíce června pokoušeli zatknout. Jest však pravdou, že bylo těmito proti mně stříleno z automatů a pistolí, v době když jsem prchal z domu před svým zatčením.  Státní bezpečnost to interpretovala tak, že při zatčení měl u sebe ostře nabitou pistoli ráže 9 mm, značky ČZ, kterou proti příslušníkům bezpečnostních složek nepoužil jen z toho důvodu, že mu k tomu nebyla dána příležitost.
Proč byla jeho poprava odložena? Simulenko byl občanem Sovětského svazu, bylo třeba se tedy poradit se sovětskými poradci. Konkrétně byly jeho spisy zapůjčeny Karlu Komárkovi, osobnímu tajemníkovi ministra národní bezpečnosti, který měl věc projednat se zastupitelskými orgány SSSR.
Jaká byla Simulenkova minulost? Sama o sobě pestrá, dobrodružná a plná nejasností. V době, kdy seděl ve věznici v Uherském Hradišti, jeho matka už dávno nežila (zemřela, když mu bylo 12 let, otce jako nemanželské dítě vůbec nepoznal). Nebyl Rus, nýbrž Bělorus, pravoslavného vyznání. Vychodil pouze čtyři třídy národní školy I. stupně (jako sirotek bydlel u strýce a spíš pásl krávy, než aby chodil do školy). Potom dva roky pracoval jako stavební dělník. V roce 1934 se vrátil ke strýci a pracoval jako dělník v lihovaru v Klimoviči, poté v továrně na hospodářské stroje a posléze jako zemědělský dělník na státním statku v Klimoviči. V roce 1939 byl odkomandován do Azova na Ukrajině, kam byl přidělen jako stavební dělník a pracoval tam do roku 1940. Po návratu zůstal bez zaměstnání u svého strýce. Když nacistické Německo v červnu 1941 přepadlo SSSR, narukoval do Rudé armády a bojoval ve Velké vlastenecké válce. Byl odeslán se svým plukem do města Sumy na Ukrajině. Po dvou měsících jsme byli obklíčeni německou armádou, naše posádka byla z větší části rozbita a zbytek, co jsme zůstali na živu, jsme dobrovolně pak přešli k německé armádě. Po přechodu jsme byli zajati, zbraně jsme museli odevzdati a byli jsme ponecháni pod dozorem.  Počátkem listopadu 1941 byli posláni do zajateckého tábora u Bachmače. Z tábora Simulenko utekl a nechal se najímat různými rolníky na Ukrajině. Koncem března 1942 ho Němci zatkli a odvezli na práci do České Lípy, kde pracoval u jednoho Němce jako lesní dělník. Po týdnu znovu uprchl a snažil se dostat zpět na Ukrajinu. Byl však na hranicích zadržen Poláky, internován a po dvou měsících transportován do koncentračního tábora v Osvětimi. Zde strávil dva a půl roku (na levé ruce měl vytetováno evidenční číslo 53 818). V srpnu 1944 byl odvezen na práci do Brém, odkud ještě s dvěma Rusy zase uprchl a po několikatýdenním pěším pochodu se dostal na Valašsko.
V této době zde již působila I. partyzánská brigáda Jana Žižky z Trocnova pod velením majora Murzina. Na partyzány Simulenko narazil v obci Valašská Polanka a přidal se k nim. Jako člen partyzánské skupiny se zúčastnil všech akcí a bojů až do května 1945. Na Valašku poznal mnoho lidí, kteří partyzánům pomáhali. Seznámil se rovněž s Františkou Ptáčkovou z Tichova, s níž se sblížil. Říkal, že jen co pohřbí padlé partyzány (při střetu s Němci ve vizovickém lese padlo třináct partyzánů – pozn. aut.), bratry Čechy i Ruse, že odjedou pryč, uvedla Ptáčková. Já jsem ale zjistila, že jsem v jiném stavu, tu jsem jej prosila, aby zůstal žít se mnou, že máme stejně tvrdé životy (když jí byl rok, zemřel její otec, o ni a její tři sourozence se starala matka, která zemřela v roce 1941 – pozn. aut.). Vymlouval se, že to nejde, ale našli se kamarádi, kteří mu radili, ať řekne, že je Zakarpatorus a dostane čsl. občanství. Na radu partyzánů tedy zfalšoval místo svého narození. Prostřednictvím partyzánského spolku v Horní Lidči v roce 1945 opravdu získal československé státní občanství. Po válce zůstal s Františkou Ptáčkovou v Tichově, měl s ní dvě děti, syny Milana (nar. 1947) a Ivana (nar. 1949), a „vyženil“ ještě dceru Miladu (nar. 1941) a syna Vladislava (nar. 1934). Pracoval jako dělník při obnově osady Ploština, jejíhož vypálení nacisty byl 19. dubna 1945 přímým svědkem. Opravoval starý domek na samotě. Někteří mu dávali najevo, že je jen hloupý Rus (neuměl česky číst ani psát, mluvil rusky, částečně česky). 
Jak už víme, v lednu 1949 navštívil svého známého partyzána Josefa Matůše ve Francově Lhotě kvůli betonovým sloupkům, které potřeboval na stavbu. Matůš s ním zavedl debatu o politických poměrech v ČSR. Simulenko mu řekl, že je spokojený a má se lépe, než kdyby byl v Sovětském svazu. Matůš ho přesvědčoval, že poúnorový režim není dobrý, a že to tu bude za chvíli vypadat jako v SSSR. Domů se vrátil Simulenko s nepořízenou, partnerka mu vyčinila, že vlastně nic nevyřídil, a tak za pár dní sedl na jízdní kolo a jel znovu za Matůšem. Vzal si od něj adresu na firmu, která ony sloupky vyráběla a dodávala, načež Matůš znovu láteřil nad poměry v komunistickém Československu. Informoval Simulenka o působnosti odbojové skupiny, v níž jsou takřka všichni bývalí partyzáni, četníci a vojáci. Vše, co budou provádět, se bude dít se souhlasem vyšších politických míst. Sdělil mu, že skupina má za úkol sesadit v obcích na Valašsku z vedoucích míst osoby, s nimiž občané nejsou spokojeni. Při této příležitosti mu předal několik letáků a požádal ho, aby je v Tichově rozhodil, což Simulenko udělal při zpáteční cestě. Jednalo se o 50 až 60 letáků nadepsaných „Lide český a slovenský“ a s podpisem „Světlana – Jarmila“. Zanedlouho na to došlo k prvému zatýkání jednotlivých členů odbojové skupiny Světlana. Matůšovi se podařilo Státní bezpečnosti uprchnout. Simulenko, který věděl o činnosti skupiny a rozhodil letáky, se obával, že bude rovněž zatčen. V dubnu 1949 za ním přišel Ludvík Bělačka, rolník z Tichova, který mu řekl, že byl na návštěvě u své sestry na Vařákových pasekách u Jiřího Vařáka, přičemž zjistil, že se u něho ukrývá Alois Šimera z Lidečka, Antonín Kratina z Pozděchova a Alois Valenta, dělník z Hanušovic. Šimera ho požádal, aby Simulenkovi vyřídil, aby za nimi zašel. Ten tak učinil, protože se s nimi dobře znal z partyzánské činnosti. Šimara mu sdělil, že rozšiřovali letáky, které obdrželi poštou od Rudolfa Lenharda, který je do Světlany zapojil jako aktivní členy, ale byli prozrazeni, podařilo se jim před zatčením uniknout. Teď hledají ukrývajícího se Matůše s Lenhardem. Simulenko jim slíbil, že pokusí zjistit, kde se skrývají a navrhli jim, aby se přemístili k jeho „švagrovi“ Františku Ptáčkovi na tichovské paseky. V příštích dnech se k Šimarově skupině přidal Ludvík Šmotek z Hanušovic a hledání Matůše a Lenharda bylo neúspěšné. A Simulenko, který se stále obával svého zatčení Státní bezpečností, učinil důležité rozhodnutí: „nabídl jsem se dobrovolně Šimarovi a jeho skupině, že přistupuji za jejich člena.“ Putoval s odbojovou skupinou po Valašsku a současně vždy na několik dní docházel domů do Tichova, aby byl s rodinou. Jedině důvěra v tyto kamarády, uváděl později v dopise prezidentu Gottwaldovi, svedla mě na scestí, takže jsem se počal dále s nimi stýkat a k provádění nepřátelské činnosti vůči státu jsem mlčky přihlížel. Pokud jde o moji činnost, nezúčastnil jsem se žádné akce [podílel se na dvou akcích] a také jsem nikoho do skupiny nezískal. Taktéž jsem nebyl žádným organizátorem a kromě vlastní pistole nenosil jsem ani neopatřil žádných zbraní [skupina však získala několik zbraní]. 
Státní soud Brno potvrdil verzi Státní bezpečnosti, a tak byl zběh, „vlasovec“, partyzán ze Slovenska, i když tam nikdy nepobýval, nebo odchovanec Josefa Vávry-Staříka. Komunistický režim se obával bývalých partyzánů, kteří vytvořili jednu z největších odbojových organizací v Československu. Byli rozeseti po východní Moravě, měli zkušenosti z protinacistického odboje, výcvik, zbraně a odhodlání postavit se proti komunistickému bezpráví. Na Valašsku operovali v hornaté oblasti, kterou důvěrně znali, a těšili se podpoře místního obyvatelstva. To však bylo rozdělené, jako celá poválečná společnost. Dokladem toho bylo i vyjádření MNV obce Tichov k Simulenkovu případu. Byl líčen mimo jiné jako pijan, člověk, který ohrožuje okolí. Po soudním procesu iniciovala jeho partnerka Ptáčková podpisovou akci, v níž nařčení vyvracela. Tvrdila, že nikomu neublížil, že řádně pracoval a živil šest osob. Svůj podpis připojily více než tři čtvrtiny obyvatel obce, ale pak jim měl předseda MNV  pohrozit perzekucí ze strany Státní bezpečnosti a někteří přišli své podpisy odvolat. Ptáčková petici odeslala Sboru vězeňské stráže v Uherském Hradišti, které ji zaslalo jako dobropis Nejvyššímu soudu. Jak už to bývá, za vším stála také osobní zášť. Podle tvrzení Ptáčkové byl předseda MNV člověk, který se spolčil s Němci a ještě 3. května 1945 prohlašoval, že zatím není doba zralá na revoluci. Po válce dostal partyzánský průkaz a Simulenko mu na schůzích připomínal, že jej obdržel neprávem, že mu nenáleží. 
Pro komunistickou tajnou policii nebylo snadné skrývající se odbojáře dopadnout. Použila k tomu rozvětvenou síť informátorů a agentů, kteří se do jednotlivých skupin infiltrovali. Samotného Simulenka zatkla gottwaldovská Státní bezpečnost 27. července 1949. Tentokrát již neunikl. A ještě téhož dne byl přivezen do Krajské soudní věznice v Uherském Hradišti. 
Ve spisech jsou uloženy některé dopisy, které z věznice posílal své partnerce. Dochovaly se, protože byly označeny jako závadné. Dopisy nepsal Simulenko. Ten je doplnil jen kostrbatým podpisem, případně několika ruskými větami. Nevíme, kdo je za něj psal či komu je diktoval.
V prvním listě z 20. listopadu 1950 Františku Ptáčkovou žádal, aby zajela do Vizovic k ruským emigrantům a požádala je o radu, na koho se obrátit na sovětském velvyslanectví, aby podniklo kroky v jeho prospěch. Zařiď se podle jejich rady, nabádal ji a prosil, aby buď napsala písemnou žádost, nebo zajela do Prahy na velvyslanectví sama. Děkoval jí za stokorunu, kterou mu poslala. Víš, dovedu dobře pochopit, jak velkou oběť jsi tím udělala. Jsem Ti za to moc a moc vděčný, ale buď prosím Tě tak hodná a už to vícekrát opravdu nedělej. Vždyť dobře vím, jak musíš s každou korunkou počítat a kolikrát ji musíš obrátit, než ji vydáš. Proto mně už žádné peníze neposílej a raději si je nechej pro děti. Současně vysvětloval, proč od něj dlouho nedostala dopis: Měli jsme – naše světnice – na dva měsíce zastavené, jako trest za nepořádek, všechny výhody, tedy i psaní dopisů. Jako vězeň s trestem vyšším než jeden rok mohl napsat dopis jednou za šest neděl. V tomto listě uváděl, bude psát žádost o milost prezidentu republiky, a že věří, že se opět setkají a budou spolu spokojeně a v klidu žít.
Ve druhém dopise, psaném na Silvestra 1950, děkoval partnerce, že podnikla jím navrhované kroky, a vyjádřil naději, že prezident Gottwald vyhoví a udělí mu milost. Pokud by partnerka v nejbližší době nedostala odpověď ani ze sovětského velvyslanectví, ani z ministerstva spravedlnosti, měla si zařídit rozmluvu se sovětským velvyslancem. …sama mu řekni vše, co víš, jak o průběhu soudu, tak i o mém životě. Žádej po něm, aby zařídil obnovu řízení, psal. Současně ji nabádal, aby mu psala jen jeden dopis měsíčně, více nesmím dostat, a když bych dostal, tak mně ho nedají. Těšil se, že jim bude povolena návštěva, že se konečně uvidí. Dětem vzkazoval, že mají být hodné a poslouchat maminku, když tatínka nemají doma.
Třetí dopis je z 27. června 1951. Psal v něm, že poslední dopis dosud neobdržel, takže neví, na co odpovídat. Z návštěvy, která se mezitím uskutečnila, měl radost. Varoval ale ženu, aby nebyla důvěřivá. S hořkostí konstatoval, že stále nemá zprávu ze sovětského velvyslanectví. Dotazoval se, jestli dostala dva dopisy, které ji psal rusky, nebo zda je cenzura nepustila. Postěžoval si, že pobyt ve věznici je pro něj ubíjející, že by chtěl pracovat, ale nemůže. Maminko, budeš-li moci, pošli mi nějakou korunu na cigarety, zakončil list. 
V dopise z 1. září 1951 sděloval, že je zdráv a že čas ve vězení ubíhá tak strašně pomalu. Z velvyslanectví a od prezidenta republiky nedostal pořád žádnou odpověď, partnerku proto žádal, aby celou věc urgovala. Vyjádřil obavu, aby děti neměly hlad a měly co na sebe, přestože má jistotu, že je na ni spolehnutí. Poslední dochovaný dopis je z 30. září 1951. Já jsem prozatím zdráv, a jak vidíte, stále zde v Uherském Hradišti. Nevím, jak dlouho zde ještě zůstanu. Stále doufal, že odejde někam na práci. Věřím, že v případě odejdu-li na práci, bude mně to lépe prospívat jak zde, kde jsem stále uzavřen a kromě vycházek se nikde nedostanu. Vzpomínal na děti, co dělají a jak se mají. Balíčky z domova neměl povoleny, psal tedy, ať mu žena žádný neposílá, protože by ho stejně nedostal.
Zoufalá Františka Ptáčková se rozhodla napsat prezidentu republiky Klementu Gottwaldovi. V listě uvedla, že její muž byl odsouzen k trestu nejtěžšímu, trestu smrti: Není brán ohled [na to], že je Rus, že je dělník, že bojoval také za naší svobodu, že má rodinu, která žije v bídě, není brán ohled na nic a Simulenko, jak jsem viděla teď na poslední návštěvě umírá za živa, aniž se može dovolat pomoci někde. Prezidentovi sdělovala, že psala na sovětské velvyslanectví, byla tam i osobně, ale bezvýsledně. O posledním setkání s mužem píše: Při návštěvě přes 2x mříže ruce za zády a říká tak tupě jako bez smyslu mami všecky dali pracovat jenom mne nechali jednoho samého na kobce jak bych zabil člověka. V tu chvíli zařval dozorce, že o tom se nebude mluvit, jenom o rodině, jinak bude konec návštěvy. Simulenko více bez smyslů něco říká, což ani já s dobrým rozumem nechápu a na moje otázky odpovídá něco jiného. Viděla jsem jej tak po prvé za celou dobu co jezdím za ním. Ten pohled který viděla jsem 14. X. 1951 mně nevymizí z mysli dokud budu živa. Na návštěvě s ní byl poprvé její nejstarší syn, osmnáctiletý Vladislav, pro něhož byl jeho stav šokem. A nechtěl jej raději takového vidět, protože, jak se vyjádřil, šílí. Simulenko si přál, aby už za ním nejezdili, jen občas napsali dopis. Františka Ptáčková uvedla, že viděla mrtvolu s otevřenými očima. Proto vás prosím, psala Gottwaldovi, udělejte co sám chcete jest-li musí být popraven ať je to raději dřív ať tolik netrpí a jest-li je to možné Vám pomoct mu pomožte co nejdříve nemá nikoho kdo by mu pomohl jen mně a ty děti. Které mluví stále o tatínkovi a říkají president nám tatínka zabít nedá však my jsme ruští chlapci. Šlo však jen o další bezvýslednou žádost.
Dne 26. února 1952 provedl státní prokurátor prohlídku velitelství oddílu Sboru vězeňské stráže v Uherském Hradišti, kde zjistil určité závady. S pořádkem na celách byl spokojen, ale výtky měl k čistotě podlahy a uspořádání kavalců. Dalším prohřeškem byla skutečnost, že našel vězně bez lékařského povolení na lůžku. Kritice podrobil i příslušníky SVS, kteří na odděleních nepodávali hlášení zástupci velitelství oddílu. Z vězňů byl zmíněn pouze Timofej Simulenko: Odsouzený státním soudem Timofej Simulenko k trestu smrti, jest mezi jinými odsouzenými, kde zastává funkci vedoucího cely, což se nejeví vhodným vzhledem k trestu mu uloženému, i podle vývěsky na dveřích cely, ježto byl v té době disciplinárně potrestán. Následovalo tedy nápravné opatření. Simulenko byl oddělen od vězňů s krátkými tresty, a současně bylo nařízeno, aby byl ve střehu (tedy pod kontrolou – pozn. aut.) některého spolehlivého vězně. 
A jak se vyvíjela jeho žádost o milost? Probíhala úřední korespondence mezi Kanceláří prezidenta republiky, ministerstvem spravedlnosti a ministerstvem národní bezpečnosti. Spisy měl totiž u sebe pořád Karel Komárek, osobní tajemník ministra národní bezpečnosti. Vážený soudruhu, píší mu 2. dubna 1952 ze sekretariátu ministerstva spravedlnosti, prosím znovu o urychlené vyřízení našeho dotazu v trestní věci proti Timofeji Simulenkovi, odsouzenému k absolutnímu trestu. Od rozsudku uplynuly téměř 2 roky a vzhledem k tomu by bylo nutné o věci již rozhodnout. Výsledek? Dne 3. října 1952 byl Komárkovi adresován dopis tohoto znění: Vzhledem k tomu, že od rozsudku smrti nad Timofejem Simulenkem uplynuly více než 2 roky, bylo by nutné věc co možno nejrychleji rozhodnout. A znovu výsledek?  Podle záznamu z 3. ledna 1953 byla věc u Komárka opět urgována, tentokrát telefonicky. Jeho odpověď zněla, že musí záležitost osobně projednat na Státní bezpečnosti. Výsledek urgence měl telefonicky sdělit do tří dnů. Tužkou je na záznamu připsáno: 5. ledna znovu věc připomenout soudruhu Komárkovi, 9. ledna soudruh Karel Klos, zástupce ministra spravedlnosti, dal na referátníku pokyn soudruhu Literovi k urgování věci. Prezident Klement Gottwald už o milosti nerozhodl, protože mezitím zemřel. Záležitost přešla na jeho nástupce Antonína Zápotockého. Ten, v duchu tradice a po sovětském vzoru, vyhlásil 4. května 1953 amnestii. Podle jejího článku III. byly odsouzeným doživotní tresty sníženy na tresty odnětí svobody ve výši 20 let, což se týkalo 140 osob, na tresty smrti se však amnestie nevztahovala. Takže případ T. Simulenka zůstával stále nevyřízen a on pobýval ve věznici v Uherském Hradišti. 
Prezidentská kancelář shrnula obsah jeho žádosti o milost takto: Do protistátní činnosti byl zatažen známými z dob partyzánské činnosti. V podstatě však ani nevěděl, o co jde, neboť nebyl gramotný a česky ani valně neumí. Tím spíše se mohl stát povolným nástrojem v rukou protřelých protistátních živlů. Státní soud se usnesl jednomyslně a Nejvyšší soud pak většinou hlasů doporučil udělit odsouzenému Simulenkovi milost. Státní prokurátor a generální prokurátor zaujali k žádostem o milost zamítavé stanovisko. Ministr spravedlnosti se vyslovil pro změnu trestu smrti na trest doživotního odnětí svobody. Rozhodnutí padlo až 2. července 1953, kdy prezident Zápotocký změnil Timofeji Simulenkovi absolutní trest na doživotí. Milost jen kvůli tomu, že rozsudek nebyl 4 roky vykonán, zdůvodnil své rozhodnutí, které vepsal červenou tužkou k podkladům. Není proto divu, že u něj propukla duševní porucha. Dne 3. září 1953 opustil uherskohradišťskou věznici a byl převezen do věznice v Leopoldově, kde panovaly tvrdé a nelítostné podmínky.
Jeden z politických vězňů, Jaroslav Brodský, vzpomínal na to, jak ho ve věznici v Leopoldově umístili na nové samoty, na oddělení „D“: Osazenstvo tohoto patra se skládalo povětšinou z lidí, kteří měli kdysi významné postavení v politice nebo byli jinak zajímaví. Mimo to tu byla menšina, která byla zajímavá teprve teď. Byli to lidé, kteří zešíleli. S tím, že lidé ve vězení zešílí, se musí počítat […] Plánovači pro podobná zařízení naplánovali, že se v Leopoldově zblázní čtyři lidé do roka. Tyto čtyři naplánované blázny odváželi každým rokem na podzim do vězeňských ústavů pro duševně choré. Kolik tu bylo celkem duševně chorých, nelze odhadnout. Je nutno vzít v úvahu, že první hlášení o tom, kdo není normální, pocházela od dozorců a ti byli postiženi obecným blbnutím, což věci značně komplikovalo. Panoval názor, že čím více zblbneš, tím lépe si s představenými rozumíš.
Jenže Simulenko si na tomto oddělení příliš dlouho nepobyl, většinu času totiž strávil na izolaci. Odmítal pracovat. V dílně, kde se dělala tzv. konopa, provazy na povřísla, které se spojovaly do svazků, poté se navlékly na kolíček, udělaly se uzlíky a svázaly se, plnil plán jen na 45 procent. Soustavně prohlašoval, že pracovat nechce a nebude. V posudcích náčelníků NPT Leopoldov se píše, že se choval drze, odmítal rozkazy nadřízených (do 17. července 1956 byl sedmnáctkrát kázeňsky trestán). O dva roky později už bylo jeho chování hodnoceno jako neukázněné a vulgární. Rozkazy neplnil nebo jen liknavě, kázeňsky byl trestán už děvětatřicetkrát a dozorcům nadával, že jsou fašisti. V posudku z konce roku 1959 se objevuje, že jde o duševně nenormální osobu (kázeňsky trestán šestapadesátkrát). V lednu 1961 už rozkazy a nařízení nerespektoval vůbec: Každému nadává do vrahov a gestapakov a poznámkou, že ak príde ku prevratu zriadenia tak nás všetkých bude páliť v krematoriu. Povahy je velmi spurnej a má velké sklony k prepadnutiu prisl. MV. Naše zriadenie neuznává i keď je národnosti sovietského svazu je zaritým nepriatelom nášho zriadenia. Velmi zastává politiku Západného Nemecka… kategoricky odmieta pracovať s poznámkou, že pre bolševikov pracovať nebude.
To už bylo zřejmé i dozorcům v NPT Leopoldov, že je duševně nemocný. Soustavně neplnil jejich nařízení, neustále jim nadával a prohlašoval, že by je bylo třeba všechny zničit. Náčelník ÚNZ MV navrhl 7. listopadu 1963 prominout Simulenkovi zbytek trestu, protože trpí nevyléčitelnou duševní chorobou. Lékařská diagnóza zněla: paranoidní schizofrenie s megalomanickými bludy a halucinacemi. Krajský soud v Brně se na neveřejném zasedání dne 26. listopadu 1963 v trestní věci proti Timofejovi Simulenkovi po slyšení krajského prokurátora usnesl takto: Jelikož onemocnění je chronického charakteru a nevyléčitelné, jmenovaný není schopen chápat výkon trestu. Z tohoto důvodu navrhuje se ochranná léčba v psychiatrickém oddělení pro nervově choré.
Dne 4. prosince 1963 Timofej Simulenko podepsal ve věznici v Leopoldově prohlášení mlčenlivosti a byl převezen do léčebny pro duševně choré v Brně. Tragický úděl prostého, statečného muže, jenž se po válce chtěl jen dobře starat o rodinu a jehož jméno na pomníku obětí před uherskohradišťskou věznicí chybí. 

Epilog
Před časem se mi ozval Jiří Tesař, režisér a dokumentarista, jehož případ Timofeje Simulenka zaujal. Po návštěvě u Milana Ptáčka, staršího syna Timofeje Simulenka, mi sdělil, že později Simulenko putoval do psychiatrické léčebny v Kroměříži, kam za ním na návštěvy občas jezdila jeho partnerka se syny, ale že už to byl zničený muž, který skoro nemluvil a sotva chodil. Přesto jednou z léčebny utekl a vydal se do Tichova, uvádí Jiří Tesař. Do Vizovic se dostal asi nějak načerno vlakem a pak šel pěšky starým partyzánským chodníkem přes Ploštinu do Tichova. Byl to od zatčení  roku 1949 do smrti jeho jediný a poslední den na svobodě. Druhý den pro něho přijela sanitka a odvezli ho zpět do Kroměříže. Byl v takovém stavu, že se o něho rodina nemohla starat, přestože jinak by ho rádi přijali domů. Když v roce 1981 Timofej Simulenko zemřel, tak mu rodina vypravila ve Zlíně pohřeb a jeho popel je rozptýlen na vsypové loučce Lesního hřbitova ve Zlíně.